Elliot O'Mara
![](https://i.pinimg.com/564x/1d/d8/28/1dd828159b88fc7203062ca8e6e25bcf.jpg)
KŐ-PAPÍR-OLLÓ
Amennyire furcsa volt látni az arcán azt a már-már őrült akarást… Pont annyira volt furcsa, ahogy arca megnyugszik, sőt lényegében boldoggá válik, amikor a karkötőt a keze köré fogja.
Amerikában láttam már párszor, ahogy a nők megvesznek valamilyen tervezői darab láttán. De azért messze nem gondoltam volna, hogy Angliában épp egy pasit, srácot vagy mit fogok látni ilyen állapotban, holott ez csak valami bizsuféle. És igen, akkor itt vissza is kanyarodnék az uraság megnevezésére. Mert konkrétan besaccolni se tudom milyen korú lehet… Hisztériában nem több, mint egy öt éves, kinézetre maximum a húszat üti, viszont akkor, ha itteni érlelésű emlékeznem kéne rá. Igen, azért egy ázsiai küllemű kastélylakó nekem megmaradt volna az emlékezetemben… Erőben és elhivatottságban viszont vetekszik a sokat tapasztalt erdei harcosokkal. Akik mind bőven felnőttnek nevezhető férfiak, általában családapák.
Szóval kijelenthető, hogy ez a valaki rejtélyesebb, mint a mágikus erővel átitatott Roxfort. És ez tényleg tetszett. És előre is feldobta a heteimet, még ha a továbbiakban a dögunalmas itteniek lesznek csak, hogy szórakoztassanak a szánalmukkal.
Azzal mondjuk meglepett, hogy, bár érthető módon nem túlzott lelkesedéssel, de belement a kávézásba. Hogy mennyire szereti kihasználni az embereket az lehet, hogy ezután nem is túl kérdéses, de lényegében ez se nagyon érdekel. Azt már amúgy is bebizonyította, hogy nem a kedvességével hódíthat világszerte. De hát valljuk be egy ideje én sem a bűbájos nőiességem mögé rejtőzök… Ja, várjunk csak, olyanom sose volt, na mindegy, pech… Mégis eljutottam idáig is a létezésben és gyanítom menni fog ez tovább is.
- Gondolom mindenfelé sikert aratsz a rendkívüli gunyoroddal és cinizmusoddal… - Jegyzem meg, miközben kifizetem a karkötőt, bár simán lehet, hogy ő ezt nem is hallotta meg. Engem meg aztán marhára nem is zavar. Bár megint meglep. Nem szegeztem pálcát semelyik tagjához sem, ő mégis megállt és megvárt. Bár simán itt hagyhatott volna, lehúzva a karkötő árával, hiszen az már a karján díszeleg… Igen, megint a felelősségteljes pénzköltés, mint olyan… De, ha egyszer tényleg nem érdekel? Le is léphetett volna, akkor sem ejtek könnyeket sem a galleonokért, sem úgy összességében az egészért. Elvégre nem életem párjának lehetőségét véltem felfedezni abban a hatalmas testtömegben, amit ez a pasas mindenhova hurcol magával.
Mellé léptem és kíváncsian ráemeltem a tekintetem, úgy indultam meg a főút, vagy mi, felé. Ja, mert ezen a minden háta mögötti helyen az az egyetlen utca, amin egyáltalán bármi is található…
- És te, miért mentél bele és vártál meg? Lényegében számítottam rá, hogy eltűnsz, de örülök, hogy nem tetted. – Mosolygok visszakérdezve, immáron a tőlem telhető legkedvesebben. Aztán nem tudom, hogy ez célravezető-e, de legalább őszinte, ezt talán ő is láthatja. Én nem vetek be semmihez se fortélyos női praktikákat vagy mittudomén, bármit, amit a nők be szoktak vetni céljaik eléréséhez. Én vagyok, aki vagyok, vagyok, amilyen vagyok. És ez meglátszik. Napi huszonnégy órában. – De feljegyezve, kávé és süti. Bár itt csak a Három Seprű van meg az a rémes Puddifoot. Válassz! Bár gyanítom ez utóbbiban nagyobb valószínűséggel kapunk jó kávét, meg édes süteményt… - Húzom fintorra az orrom, már csak a hely szépségébe is belegondolva… - Amúgy esküszöm, hogy tisztességesek a szándékaim. – Nevetek fel önkéntelenül, mert általában nem szoktak azok lenni. – Csak… Alapjáraton dögre unom magam összezárva ezzel a sok angol pofával, ebbe a poros kastélyba. Nem igazán az én közegem ez az egész. Te viszont baromi izgalmasnak tűnsz. Olyasvalakinek, aki jár-kel összevissza, bármerre. És akinek pontosan ezért, sok-sok érdekes sztorija van. Engem se az itteniek nyűglődése, se a vizsgák nem érdekelnek. A világ viszont nagyon. – Érzem, hogy önkéntelenül is mosolygok és valahol egy kicsit zavarba is jövök. Nem sűrűn szoktam embereket arra kérni, hogy csak létezzenek, vagy meséljenek. Általában mást nevezek érdekes elfoglaltságnak. Most viszont tényleg csak annyira van szükségem, hogy végre ne diákokkal legyek… - Amúgy, üdv! – Állok meg hirtelen és nyújtom felé a kezem. – Durvánunatkozó Dakota vagyok! – Még pukedlizek is egyet, hogy teljes legyen a nevetséges összkép. – És a pár percre felszabadító fiatalemberben kit tisztelhetek?